Kommer du ikke med Martius, gør vi det på den første måde.
Jeg vil føre ham til jer.
Lad dem trække i mine ører og true med døden!
Jeg ombestemmer mig ikke!
- Martius! - Jeg glæder ikke længere min mor.
Jeg taler om dig! Hvorfor vil du se mig vag?
Skal jeg være falsk over for min natur?
Bed mig hellere være den, jeg er!
Herre...
Jeg havde helst set, at du blev tildelt din magt, før du sled den op.
Slip mig!
Du havde været god som den, du er, hvis du havde anstrengt dig mindre.
- Lad dem blive hængt! - Og brændt.
Du har været alt for hård. Tag tilbage og ret op på det.
Det kan ikke rettes op, medmindre byen går til, hvis du lader være.
Jeg beder dig, bliv ledsaget.
Mit eget hjerte er lige så egnet som dit.
Men jeg har en hjerne, som kan drage fordel af vreden.
- Godt udtrykt. - Hvad skal jeg gøre?
- Vend tilbage til tribunerne. - Og derefter?
- Træk dine ord tilbage. - Foran dem?
Jeg kan ikke engang gøre det foran guderne.
Du er for urokkelig.
Jeg har hørt dig sige, at hæder og politik vokser sammen i krig -
- som sammentømrede venner.
Hvorfor påtvinger du mig dette?
Fordi det nu er din pligt at tale til folket -
- ikke efter dit eget hoved, eller det, dit hjerte siger dig -
- men med sådanne ord, som anbringes på din tunge.
Det er kun stavelser, som ikke har med dit hjertes sandhed at gøre.
Jeg ville modsige min sande natur med stolthed -
- hvis min fremtid og mine venner var på spil.
Jeg taler nu for din hustru, din søn, senatet, adelen...
...og dig selv.
Jeg beder dig, min søn. Gå til dem, vær hos dem -
- sig til dem, at du er deres soldat.
Og eftersom du er vokset op i krig, mangler du en blid måde -
- at bede om deres hengivenhed.
Men du vil tage dig selv i kraven.
Fremover er du deres.
Det skal gøres. Du havde jo deres hjerter.
Jeg beder dig, gå og lad dig styre.
Herre, nu kræves en stor anstrengelse.
Forsvar dig fredeligt eller med dit fravær. Vreden ødelægger.
Kun fornuftig tale.
Det er nødvendigt, at han lægger bånd på sig selv.
Det skal du gøre.
Det gør du.
Så, sig, at du gør det, og tag af sted.
Skal min tunge påtvinge mit ædle hjerte en løgn?
Godt, jeg gør det.
Væk, min natur, og giv plads for en vagabonds egenskaber.
Lad en tiggers tunge sætte mine læber i bevægelse.
Jeg gør det ikke! Ikke før jeg ikke længere ærer min egen sandhed -
- og tvinger min krop til at lære sjælen den mest primitive gemenhed.
Som du vil!
At bede dig er mere vanærende for mig end for dig. Det er knusende.
Lad hellere din mor mærke din stolthed end frygte din stædighed.
For jeg håner døden ligesom dig! Gør, som du vil.
Din tapperhed var min. Du sugede den ud af mig.
- Men fortjen selv din stolthed! - Vær rolig, mor. Jeg går.
Råb ikke mere. Se... jeg går!
Jeg vender tilbage som konsul.
Betvivl ikke, hvad min smigrende tunge formår.
Følg dit hjerte.
Tiltalen bør gælde, at han besidder tyranniske egenskaber.
Vikler han sig ud af det, betoner vi hans had til folket.
Har du en liste over de stemmer, vi har samlet sammen?
Ja, her er den.
Folket hører mig sige: "Lad det ske med lovens ret"-
- uanset om det gælder døden, en bøde eller forvisning.
Siger jeg "bøde", råber de "bøde", siger jeg "døden", råber de "døden".
Vi giver dem besked.
Gud bevare jer!
Folket er byen!
Lad ikke vreden nå tungen. Jeg beder dig, vær rolig.
De ærede guder...
De ærede guder beskytter Rom, og retfærdighed tjenes af værdige mænd
Fyld os med kærlighed.
Fyld vores store templer med fred, ikke vores gader med krig.
- Amen. - Amen.
- Et nobelt ønske. Skal jeg stilles yderligere til ansvar?
- Skal alt afgøres her? - Du skal overgive dig til folket.
Ja!
- Jeg er tilfreds. - Hør, medborgere, han er tilfreds.
Tænk på hans krigsindsats.
Tænk på sårene på hans krop, som grave på den hellige gravplads.
De ar kan kun vække latter.
Og tænk på, at han ikke taler som en borger, men som en soldat.
Opfat ikke hans upolerede tale som ond -
- men noget, der passer sig for en soldat.
Hvad sker der? Jeg vælges enstemmigt til konsul -
- og en time senere er jeg så vanæret, at I ombestemmer jer.
Vi anklager dig for at have forsøgt at berøve Rom al magt -
- og derefter spille en tyrannisk rolle som folkets forræder.
- Forræder? - Forræder!
Husk dit løfte!
Helvedes ild brænder blandt folket.
- Kald mig forræder, skadelige tribun! - Hører I det?
Forræder!
Men... eftersom han har tjent Rom godt...
- Hvad ved du om at tjene? - Det er noget, jeg kan.
- Dig? - Var dette dit løfte til din mor?
Jeg ved snart ikke. Lad dem kræve, at jeg dør, bliver forvist, flået.
Jeg køber ikke deres nåde for prisen af et fornuftigt ord.
I folkets navn og med tribunernes bemyndigelse -
- forviser vi ham omgående fra vores by!
På folkets vegne siger jeg, at det skal ske!
Det skal ske!
Han forvises! Det skal ske!
Det skal ske!
Hør på mig, tribuner og venner!
- For sent. Dommen er afsagt. - Lad mig tale!
- Det skal ske! - Jeg har været konsul...
...og kan på min krop fremvise fjendens spor.
Intet at tilføje! Som folkets og landets fjende er han blevet forvist!
Det skal ske! Det skal ske!
I gemene, simple køtere -
- hvis afskyelige ånde stinker af rådden sump!
Hvis kærlighed jeg værdsætter som spredte ligdele -
- der forpester min luft!
Jeg forviser jer!
Må I evigt fyldes af tvivl.
Må det mindste rygte få jeres hjerter til at dirre.
Må jeres fjender med deres viftende huer -
- blæse jer til fortvivlelse!
Må de have magt til at forvise jeres forsvarere -
- så langt væk, som jeres uvidenhed kan mærkes -
- og forvandler jer til skygger af jer selv!
Jeres fjender udleverer jer som fanger til et rige -
- som vandt jer uden kamp.
Med foragt...
...for jeres by...
...vender jeg jer hermed ryggen.
Der er en verden et andet sted.
Folkets fjende er væk!
Nej, mor. Hvor er du dit ældgamle mod?
Du er alt for urokkelig.
Nej, mor. Når jeg er væk, vil jeg blive elsket.
Jeg går alene, som en ensom drage.
- Må guderne bevare jer! - En vellykket dag.
Må guderne sørge for jer!
- Gladere tider. - Ja.
Sikke en vellykket dag.
- Der kommer hans mor. - Vi undgår hende, hun er ond.
Vær hilset. Alle guders pest ønsker jeg dig.
- Vil du gå? - Du skal også blive!
Jeg ønsker, at jeg kunne have sagt det til min mand.
- Er du vanvittig? - Ja, tåbe. Er det skammeligt?
Hør her, idiot! Har du forvist den mand -
- som har kæmpet flere slag for Rom, end du har ytret ord!
Velsignede himmerige!
Flere noble slag end dine vise ord!
Og for Roms skyld!
Så gik han. Nej, du skal også blive!
Jeg ønsker, at min søn befandt sig i Arabien -
- med sværdet i hånden frem for dig og dine ligemænd.
Og derefter?
- Han ville gøre det af med din familie! - Uægte og alt.
Så! Rolig nu!
Vi forlader dig.
Hvorfor lade sig angribe af nogen uden fornuft?
Jeg ønsker, at guderne ikke havde andet at lave -
- end at sætte mine forbandelser i værk!
Kunne jeg møde dem en gang om dagen, ville det rense mit hjerte...
...for det, der tynger det.
Du har jaget dem på flugt, og det har du grund til.
- Vil du spise middag med mig? - Vrede er mit kød.
Jeg fortærer mig selv.
Og vil dermed afstå fra at spise.
Aufidius!
General.
Hvor kommer du fra?
Dit navn?
Tal! Hvad er dit navn?
Mit navn skurer i volskiske ører og giver dig ubehag.
Sig det. Hvad hedder du?
Du har et stygt udseende. Hvad hedder du?
- Genkender du mig nu? - Nej...
- Dit navn? - Mit navn...
...er Gaius Martius...
...som har forårsaget alle volsker, i særdeleshed dig, stor skade -
- og elendighed.
Deraf fik jeg efternavnet... Coriolanus.
Kun navnet er tilbage.
Det onde og misundelige folk, som har forsaget mig -
- har fortæret resten og med sine slavestemmer jaget mig ud af Rom.
Denne ekstreme udvikling har ført mig til dit ildsted -
- ikke i håb om at redde mit liv, misforstå mig ikke.
For hvis jeg frygtede døden, havde jeg undgået dig mest af alle.
Men for at skille mig helt af med mine forvisere står jeg nu foran dig.
Jeg vil slås mod mit inficerede land med alle dæmoners tungmod.
Men hvis du ikke vover dette...
...så overlader jeg min hals til dig og din ældgamle ondskab.
Skulle du da ikke skære den over, ville du være en tåbe -
- eftersom jeg altid har forfulgt dig med afsky -
- og du ville dermed skulle leve i skam.
Hvis jeg da ikke kunne tjene dig.
Åh, Martius. Åh, Martius.
Hvert ord, du sagde, befriede mit hjerte fra gammel misundelse.
Lad mig omfavne din krop.
Jeg vil sige dig...
...at jeg elsker den mø, jeg giftede mig med, sandere ord er aldrig sagt.
Men når jeg ser dig her, du ædle mand...
...danser mit hjerte mere -
- end da jeg så min hustru gå over tærsklen for første gang.
Jeg vil fortælle hvorfor, du Mars.
Du har besejret mig et dusin gange.
Og hver nat siden da har jeg drømt om et møde mellem os.
Ærede Martius...
Hvis vi kun havde det udestående med Rom, at du er forvist -
- kunne vi samle alle vores kræfter og fylde utaknemmelige Rom med krig -
- og som en styrtflod overmande byen.
Gå nu ind og tag vores venligtsindede senatorer i hånden.
Guderne er gavmilde.
Så, min kraftfulde herre...
...hvis du vil lede din egen hævn -
- så tag halvdelen af mine styrker.
Og gå til angreb, som din erfaring råder dig.
Du kender bedst dit lands styrke og svaghed.
Om du vil forcere Roms porte, eller overrumple dem på afsides steder -
- for at skræmme dem, inden du knuser dem.
- Er det Menenius? - Ja, det er det da.
- Han er blevet blød. Vær hilset! - Vær hilset, begge to.
Bortset fra af sine venner er Coriolanus ikke savnet.
Alt er vel. Det kunne have været bedre, hvis han have bevaret roen.
Hvor befinder han sig?
Hverken jeg, hans mor eller hustru har hørt fra ham.
Gaius Martius var en værdig kriger -
- men uforskammet, hovmodig, uendeligt ærgerrig og selvgod...
- Jeg er ikke enig. - Rom er tryg og rolig uden ham.
SENESTE NYT
Det rygtes, at volskiske styrker er trængt ind på romersk jord -
- og med krigens ondskab ødelægger alt på deres vej.
Aufidius giver sig til kende, fordi han har hørt om Martius' forvisning.
- Hvad siger du om Martius? - Volskerne tør ikke angribe os.
Ikke? Vi har bevis for, at de gør det.
Adelsmændene har travlt med at samle sig i senatet.
Der er kommet nyt, som forandrer deres miner.
Den første rapport er bekræftet, og mere skræmmende nyt løber ind.
Martius er gået sammen med Aufidius.
Han leder en styrke mod Rom og lover hævn i uanet omfang.
En frygtindgydende armé anført af Gaius Martius -
- med forbindelse til Aufidius, bruger vold mod vores land.
De har overmandet og plyndret alt på deres vej.
Martius er gået sammen med volskerne. Han er deres gud.
Han leder dem, som drenge jager sommerfugle og slagtere dræber fluer.
- Er de stadig betaget af romeren? - Jeg kender ikke hans magi.
Men soldaterne nævner ham i deres bordbøn.
Deres snak ved bordet og evindelige taknemmelighed.
Og du formørkes i det her, herre.
Han viser større hovmod, også over for mig -
- end jeg kunne have anet ved vores første omfavnelse.
Herre, hvad tror du... Kan han angribe Rom?
Jeg tror, han vil angribe Rom, som fiskehejren angriber fisk.
Med medfødt overlegenhed vinder de.
Uanset om det var hovmod, dårlig dømmekraft eller stædighed -
- der gjorde ham så frygtet, så hadet og forvist...
...på samme måde bliver vores handling tolket med tiden.
En ild fordriver en anden, et søm et andet søm...
...en ret fælder en anden ret...
...og styrker slår hinanden.
Når du har taget Rom, Gaius...
...så er du fattigst af alle.
Og kort derefter er du min.
- Nej, jeg rejser ikke. - Kære Menenius...
Rejs du, du forviste ham, fald på knæ ved hans telt -
- og knæl dig til hans nåde.
Han synes ikke at ville kendes ved mig.
Jeg mindede om vores bekendtskab og det blod, vi har udgydt sammen.
Han svarede ikke på navnet Coriolanus.
Han forbød alle navne.
Han var...
...en slags ingenting.
Han ville forblive titelløs...
...til han havde skabt sig et navn i ruinerne af et brændende Rom.
Hvis du afviser at hjælpe...
Med din tunge har vi større chance for at stoppe ham end med en armé.
- Nej, jeg blander mig ikke. - Opsøg ham.
- Hvad skal jeg gøre? - Se, om din kærlighed til Rom er nok.
Og hvis Martius sender mig tilbage, som Titus - uhørt. Hvad gør vi så?
Du har Rom at takke for din gode vilje.
Du kender vejen til hans venlighed, det kan ikke gå galt.
Jeg påtager mig det.
Han vil sikkert lytte.
- Han vil aldrig lytte. - Ikke det?
Jeg siger jer, han sidder på guld -
- med et blik så rødt, at det kan brænde Rom ned.
De pragtfulde guder forhandler hele tiden om din fremgang -
- og elsker dig ikke mindre end din gamle ven Menenius.
Åh, Martius... Martius.
I planlægger at sætte os i brand.
Hør...
...der er vand at slukke ilden med.
Jeg ville ikke komme, men jeg ses som den eneste, der kan nå dig.
Og jeg blev sendt af sted med tunge suk...
...for at overtale dig til at tilgive Rom.
- Gå. - Hvad? Hvad mener du?
Hustru, mor, søn - jeg kender dem ikke.
Mine forehavender angår nu andre.
- Herre... - Så gå nu.
Ikke et ord mere vil jeg høre dig ytre.
Denne Martius har forvandlet sig fra mand til drage.
Han har vinger.
Han er mere end et krybende væsen.
Der er ikke mere nåde i ham, end der er mælk i en han-tiger.
CORIOLANUS OG AUFIDIUS-
- INDLEDER ANGREB PÅ ROM
Min herre og mand...
Disse øjne er ikke de samme som dem i Rom.
Sorgen, der forandrede os, får dig til at tro det.
Det bedste af mit kød og blod, tilgiv mit tyranni.
Men sig derfor ikke, at jeg skal tilgive romerne.
Et kys...
...langt som min eksil...
...blidt som min hævn.
Guder, jeg vrøvler...
...og den ædleste af mødre går uden en hilsen.
- Jeg trykker mit knæ mod jorden. - Rejs dig, velsignede.
Blot med sten som underlag knæler jeg for dig.
Hvad nu? Dine knæ mod mig? Mod din straffede søn?
Du er min kriger, jeg bærer ansvar for den, du er.
Her står et magert billede af dig -
- som med tidens gang vil kunne ligne dig helt.
Må soldaternes gud fylde dig med ædle tanker -
- og gøre dig usårlig.
Ned på knæ, min dreng. Også han.
Din hustru, kvinden og jeg er alle dine beundrere.
Jeg beder dig - nok! Hvis I undrer jer, så husk dette:
Bed mig ikke svigte mine soldater, eller igen give efter for Rom.
Sig intet om, at jeg virker anderledes.
Forsøg ikke slå min vrede og hævnlyst sammen med jeres grunde.
Nu er det nok.
Du har sagt, at du ikke bevilger os noget.
Vi beder kun om det, du allerede har nægtet os. Alligevel beder vi dig.
Mislykkes det, vil din hårdhed få skylden. Lad os derfor tale.
Hør, Aufidius og volskere, ingen nyheder fra Rom i enrum.
Dit ønske?
Selv om vi forblev tavse, ville vores kroppes tilstand -
- stadig afsløre, hvilket liv, vi har levet, siden du rejste.
Forestil dig -
- hvor ulykkelige vi må være, siden vi kommer her.
Synet af dig, som burde få vores øjne til at svømme over af lykke -
- og hjerter til at danse af glæde -
- får dem i stedet til at græde og dirre af frygt og sorg...
...når moderen, hustruen og sønnen tvinges til at se på -
- hvordan deres søn, mand og far flår deres land itu.
Og for os venter en given katastrofe.
Det spiller ingen rolle, hvilken side der vinder -
- for enten tvinges du, som en fremmed -
- rundt i vores gader iført lænker.
Eller også træder du på dit lands ruiner -
- og hyldes for tappert at have spildt din hustrus og dit barns blod.
For din egen del...
...min søn...
...foretrækker jeg ikke at afvente krigens udfald.
Kan jeg ikke overtale dig til at vise barmhjertighed til begge parter -
- hellere end at ødelægge den ene -
- må du træde over din mors livmoder, inden du når at angribe dit land.
- Den, som gav dig livet. - Og også min...
...som fødte dig en søn, som skulle videreføre dit navn.
Mig skal du ikke træde på.
Jeg flygter, til jeg er blevet ældre.
Og så vil jeg slås.
- Jeg har siddet ned for længe. - Nej, forlad os ikke sådan.
Hvis vi bad dig redde romerne og derved knuse volskerne -
- som du nu tjener, da kunne du anklage os for at forgifte din ære.
Nej. Vores ønske er, at du forsoner dem -
- så volskerne kan sige: "Vi har vist barmhjertighed"-
- og romerne: "Vi har vist det." Og på begge sider kan de råbe:
"Du er velsignet som skabte denne fred!"
Tal til mig, min søn!
Hvorfor taler du ikke?
Tal, min datter. Han vil ikke se dine tårer.
Tal, dreng. Din barnlighed kan måske røre ham mere end vores fornuft.
Ingen er mere knyttet til sin mor, og dog tvinger han mig til dette vås.
Du har aldrig i dit liv vist din mor nogen høflighed.
Selv om hun har sendt dig i krig og budt dig velkommen hjem igen -
- fyldt med medaljer.
Send mig væk, hvis mit ønske er urimeligt, men ellers...
...er du ikke ærlig, og guderne vil straffe dig.
Da fratager du din mor den pligt, som tilhører enhver mor!
Ned, mine damer. Lad os plage ham med vores knæ.
Ned.
Dette er sidste gang. Enden.
Nu tager vi hjem til Rom for at dø med vores naboer.
Se drengen, som ikke kan sige, hvad han vil -
- men knæler og hæver sine bønfaldende hænder.
Det giver vores anmodning mere vægt end du har evne til at afvise den.
Kom, lad os gå.
Denne mand har en volsker til mor!
Hans hustru er i Corioles, og hans barn ligner ham.
Send os væk nu. Jeg tier, til vores by står i flammer.
Først da vil jeg sige noget.
Åh, mor...
Mor...
...hvad har du gjort?
Se!
Himlen åbner sig.
Guderne ser ned...
...på denne unaturlige scene, og de ler.
Min mor!
Mor!
Du... har vundet en lykkelig sejr for Rom.
Men med din søn, tro mig...
...tro det...
På en særdeles farlig måde har du sejret over ham.
Du har gjort ham ydmyg.
Men lad det ske.
Aufidius...
...jeg kan ikke fortsætte krigen, men slut en passende fred.
Hvis du var i mit sted, ville du da ikke have lyttet til din mor?
Eller efterkommet hende vilje?
Også jeg blev berørt.
Jeg tror dig, og det er ingen lille bedrift...
...at formå mine øjne til at svede medfølelse.
Min gode herre, hvilken fred du end vil indgå...
...giv mig besked.
FREDSAFTALE
MELLEMN REPUBLIKKEN ROM OG DET VOLSKISKE FOLK
Rom har aldrig oplevet en lykkeligere dag.
Nej, ikke engang da Tarquinius blev tvunget på flugt.
Vi har alle stor grund til at føle stor taknemmelighed.
Se vores beskytter, Roms livredder.
Hvordan har generalen det?
Som en, der er ødelagt af sin egen velvilje.
Der er usikkerhed blandt soldaterne, så længe det er uafklaret mellem jer.
Den enes fald gør den anden enevældig.
Min plan om at overfalde ham virker fornuftig.
Jeg har båret ham frem og pantsat min egen ære for hans sandhed.
Han var så opmuntret, at han vandede sine nye planter med smigerens dug.
Derved forførte han mine venner.
Til sidst var jeg mere følgesvend end ligemand.
Han købte min tillid, som var jeg en lejesoldat.
Det gjorde han, og hæren var begejstret.
Og mod slutningen, da han ville tage Rom og vi få den store ære...
Der har vi det! Derfor skal mine sener strække sig efter ham.
For et par kvindetårers skyld, som ikke vejer tungere end løgne -
- solgte han vores handlings blod og besvær.
Derfor skal han dø.
Og jeg vil blive som ny med hans fald.
Ikke mere snak.
Jeg vender tilbage som din soldat.
Jeg er ikke mere påvirket af mit lands kærlighed, end da jeg rejste -
- men står fast under din ærefulde kommando.
Vi har aftalt en fred, som ikke er mere skammelig for volskerne end romerne.
Sig til forræderen, at han har misbrugt din magt.
- Forræder? Hvad nu? - Ja, forræder, Martius.
- "Martius"? - Ja.
Ja, Martius. Gaius Martius.
Troede du, at jeg ville tage let på dit tyveri af navnet "Coriolanus"?
Forræderisk har han svigtet jeres sag for nogle salte dråbers skyld -
- og frataget jer jeres Rom.
"Jeres Rom". Jeg siger "jeres Rom"!
For sin hustrus og moders skyld brød han sin løfte -
- som råddent silke.
Aldrig lod han sig vejlede i krigen, men ved barnepigens tårer...
...gav han jeres sejr væk.
- Hører du, Mars? - Nævn ikke guden, grædende dreng.
Din uendelige løgner, du har fået mit hjerte til at løbe over.
"Dreng"? Slave!
Hug mig i småstykker, volskere, mænd som ynglinge!
Sæt jeres knive i mig! "Dreng"?
Hvis du havde skrevet din historie korrekt -
- havde du vidst, at det var der, som en ørn i en duerede -
- jeg egenhændigt baskede dine volskere.
Alene gjorde jeg det!
"Dreng"?
For det skal han dø.